Ролф Гюнтер Колб
КАРТОТЕКА
- Искам медицинския картон на Ролф Гюнтер Колб.
Колб?
Клиника "Аркадия" - Делменхорст
Инспектор Браун кога ще се върне?
- Може би другата седмица. Замина по работа.
Няма ли някой, който да бъде до вас следващите няколко дни?
- Само майката на Петер, но тя живее в Аренсбург,
пък и не искам да я тревожа.
- Просто не бива да оставате сама, разбирате ли?
Мога да уредя някой да дойде при вас.
- Не мисля, че някой непознат... - Момиче, полицайка,
така ще се чувствате в безопасност.
- Наистина ли смятате, че е необходимо? - Ако не смятах, нямаше да ви предложа.
Ще я изпратя колкото се може по- бързо.
И не излизайте, когато не се налага.
Стойте настрана от нощния клуб и поддържайте връзка с нас.
И ако се чуете с вашия приятел, уведомете ни!
- Име? - Ролф Гюнтер Колб.
- Ес ес номер? - 621- 802.
- Звание? - Ундершарфюрер.
- Подразделение? - 22-ри специален ес ес батальон
при концентрационния лагер "Флосенбург".
- Кажете ми ундершарфюрер Колб, що е ариец?
- Ариецът е непобедим, избран по природа владетел!
- Каква средна продължителност на живота има един обитател на концлагера?
От един ден до девет месеца.
- Кога постъпихте на военна служба? - Януари 1944.
- Кой ви беше комендант във флосенбургския концлагер?
Майор Макс Кьогел.
- Какво е мотото на ес ес? - Моята чест е вярността.
- Мотото на лагера? - Има път към свободата,
камъните, които го бележат са: подчинение, усилен труд, почтеност,
дисциплина, въздържание, вярност, готовност на саможертва и любов към родината.
Много добре, ундершарфюрер Колб!
- В какво се изразява ползата от смъртта на даден затворник?
В икономическото приложение на трупа.
Златни пломби, облекло, коси...
Но всеки труп означава и загуба на две марки
като разноски по кремирането.
- Ако гримът може да бъде разкрит, тогава няма да ползваме грим,
но трябва да го състарим с десетина години. - Петер, моля те ела на светло!
Вижте как младее лицето, кожата... добре!
Без грим, но тук около очите можех да направя някои неща, да...
- Съжалявам, но както ти казах... - С мустаците е много добре!
- Като есесовец, Колб е имал татуировка. Кръвната му група.
Ако е беглец и се укрива, значи я е премахнал,
така че трябва да имаш белега.
Разбирам.
Остер, да го направим.
Свали си дрехата.
Вдигни ръката,
свий юмрук и стискай колкото можеш.
Първото нещо за което ще погледнат е белега.
Направи го точно като мен!
- Защо е необходимо да уча това с такава прецизност?
Колб е бил в ес ес преди 20 години,
сега е пекар, не войник.
Вдигни пистолета!
- Та той е 40 годишен човек, възстановяващ се след тумор,
това е лудост! Приключвам с тази работа, уморих се!
- Опитвам се да те науча на нещо, което може да ти спаси живота,
сега вдигни пистолета!
Нужни са ми още две седмици.
Не е готов!
Нямаме повече време, готов е!
Но, Давид...
- Мога ли да вляза? - А, ето го и нашият "нов" човек!
- Какво е усещането? - Ужасяващо.
Е, тогава...
- Наздраве! - Наздраве!
Така, ето сега малко пари,
шофьорската ти книжка
и часовникът за който помоли.
Писмени препоръки от Еберхардт, твоят работодател в пекарната,
написани на негова лична хартия.
Той самият е на почивка за три седмици, и няма как да се свържат с него.
Значи и ти имаш на разположение толкоз,
три седмици.
Познаваш човека за връзка в Мюнхен. Внимавай с Акерман, много е хитър.
Не забравяй да купиш железният кръст и камата.
- С какво мога да помогна? - Виждам, продавате военни атрибути,
интересувам се от железен кръст втора степен, оригинален.
За сувенир?
За колекцията ми.
Втора степен.
Няма я свастиката в центъра.
Само така е разрешено да ги продаваме.
А изключения за приятели, хер Акерман?
Помолиха ме да ви предам това.
Един момент, ако обичате!
Американските туристи ги купуват за рязане на хартия.
Мисля, че ще мога да помогна, бихте ли влязъл?
ВИЛА БАЙЕР
Да?
Името ми е Колб.
Влезте моля!
Опишете ми униформата си, Колб.
Сиво-зелена куртка и бричове.
- Високи ботуши, черен кожен колан... - 22-ри батальон?
Да сър, към флосенбургския концлагер.
Останете мирно, Колб.
В това писмо пише, че сте бил в болница.
Имах тумор на стомаха, сър.
Продължете!
- Правеха ми изследвания, а този санитар не сваляше очи от мен.
Познавах лицето му.
Спомних си, че беше затворник във Флосенбург.
Така!
- Беше един от евреите, на които наредихме да изгорят телата
на адмирал Канарис и останалите,
които разстреляхме заради опита им за покушение срещу Фюрера.
- Бил си сред тези, които екзекутираха Канарис?
Аз командвах взвода за екзекуции, сър.
Тогава санитарят видя това, татуировката с кръвната ми група.
Наложи се да я залича.
Да видя!
- След войната не бях взел предпазни мерки, защото си мислех,
че никой не би се интересувал от човек с моето звание.
Сега говорят за Канарис и другите,
сякаш са герои.
Те бяха предатели до един, свине... - Достатъчно!
В коя болница лежахте?
Многопрофилната болница в Бремен, сър.
Отделение?
Клиниката "Принцеса Лоис".
Този санитар, как му беше името?
Хартщайн.
Бил съм във Флосенбург няколко пъти,
познавах го доста добре.
Не ви помня сър.
Не?
Изглеждате нервен.
Нервен сте, нали?
Бях много напрегнат през последните седмици.
Добре, какво стана после?
Преместиха ме за възстановителни процедури.
Къде?
Клиника "Аркадия" в Делменхорст.
Тогава получих анонимно обаждане,
звучеше доста официално.
Предупредиха ме, че онзи евреин е казал на съдебните власти кой съм.
- Трябваше да изчезна. - А работодателят ви Еберхардт?
Посети ме в болницата.
Когато му разказах за случилото се, предложи да ми помогне.
- Даде ми писмото. - Защо не се е свързал с нас лично?
- Вероятно не е искал да ползва телефон за подобен вид разговори,
тъкмо заминаваше за годишният си отпуск.
Да, да, проверихме.
На круиз в Западна Индия, много е приятно в това време на годината.
Да сър!
Искам тези телефонни номера.
Сложете сакото си.
Лош късмет, нали?
Извинете, сър?
От 16,000 затворници във Флосенбург
оцеляват само 700
и един от тях забелязва точно вас.
Да сър, наистина лош късмет.
- Ундершарфюрер Колб, обърнете се и ме погледнете!
Получавал ли сте кама?
Да сър, от майор Макс Кьогел.
Има един надпис по острието.
"Кръв и чест", сър!
- Кажете, какви условия имаше във Флосенбург?
- Условия, сър? - Сградите.
- Две казарми, гимнастически салон, гарнизонен магазин, публичен дом...
Които всички ползваха?
Не сър, офицерите имаха свои.
- Когато погледнехте нагоре от всяка точка в лагера, какво виждахте?
Небето.
Не ставайте глупав!
Нагоре?
Имате предвид порутеният замък на хълма, където държахме кучетата?
Елате и седнете!
Широкопрофилна болница Бремен?
Клиника "Принцеса Лоис", моля!
От социалното министерство съм, отдел пенсионно осигуряване.
Можете ли да потвърдите, че при вас като санитар работи
лице на име Хартщайн.
Да, Якоб Хартщайн.
Благодаря!
Бихте ли ме прехвърлили към регистратура?
Да, Ролф Гюнтер Колб.
Туморът подлежеше на лечение и
беше преместен в клиника за възстановяване.
Можете ли да ми кажете в коя?
Разбира се, "Аркадия" в Делменхорст.
Благодаря!
Клиника "Аркадия".
Колб?
О, да, момент моля!
- Всичко наред ли е, сър? - Скоро ще разберем.
Ало, др. Райтлингер на телефона, мога ли да помогна?
Правя една справка относно пациент на име Гюнтер Колб.
Още ли е при вас?
Напусна по собствено желание миналата седмица.
Имаше голямо подобрение.
Моля! Дочуване.
Е, туморът ви изглежда се оправя.
Вече не чувствам толкоз болка, сър.
Ще ви трябва нова самоличност
и нов паспорт.
Пращам ви при един от нашите хора в Байройт.
Името му е Клаус Венцер,
специалист е по тези неща.
Сигурно най- добрият.
Като нагласи новите ви документи,
ще ви изпрати при някой, който ще ви каже какво да правите по- нататък.
Заведи хер Колб до гарата и го качи на влака за Байройт.
- Ние ще осигурим билета. - Бяхте много любезен, сър.
- Не се тревожете, Колб. Някой ден ние ще потърсим помощта ви.
- Трябва да си помагаме взаимно, нали? - Да сър!
- Влакът за Байройт тръгва след половин час от трети перон.
- Ще изчакам с вас. - Но моля, не се тревожете, ще се справя!
Благодаря!
Да?
Сиги?
- Петер ли е? - Коя сте вие?
Един момент, ще я повикам.
Сиги, Петер е на телефона.
- Защо не ме извика? - Тъкмо това правя.
- Петер? - Сиги?
- Петер! - Сиги, ти ли си?
- Разбира се, аз съм. Къде си? Връзката е ужасна.
Добре съм, чудесно е, че те чувам!
Кое беше това момиче?
- Петер, нападнаха ме в тунела при Елба и отидох в полицията.
Не те чувам.
- Добре ли си? - Не, не съм!
Ядосана съм, уплашена съм и искам да си дойдеш у дома.
- Къде си? - На гарата в Мюнхен.
Имам да свърша още няколко неща, няма да отнеме много време.
Какво правиш на мюнхенската гара?
- Искам да се върнеш вкъщи. - Сиги, кое беше това момиче?
Не те чувам.
- Петер! - Трябва да тръгвам вече.
Сиги, обичам те...
Сигурен ли си, че момичето е разбрало правилно?
От гарата в Мюнхен преди час.
Това ще е от помощ, благодаря!
Да?
Франц?
Вернер е. Имаме проблем, нужна ми е помощта ти.
Издирваме лицето Милер, Петер Милер.
Бил е на мюнхенската гара преди час,
провел е разговор с Хамбург.
Момент.
Фридрих?
Да, сър?
- Ти спомена, че хер Колб е телефонирал от гарата?
- Да, хер Байер, точно преди да се качи на влака.
БАЙРОЙТ
- Прощавайте, хер Венцер? - Да?
Ролф Гюнтер Колб.
А, да!
Очаквах ви, хер Колб.
Тъкмо ми се обадиха, че ще дойдете,
не мислех, че ще пристигнете толкоз бързо.
- Няма ли да прочетете писмото? - О, разбира се, писмото.
Елате в офиса.
- Преди колко време пристигнахте? - Идвам направо от гарата.
Добре. Имате ли шофьорска книжка?
Съжалявам, бих ви предложил цигара, но аз самият не пуша.
Считам пушенето за много вредно.
- Не пуша и не пия. - И аз не пуша.
Не, о, разбира се, много добре.
Ще трябва да задържа това.
Извинете ме!
Моля, чувствайте се като у дома си.
Майка ми, много болна е.
Би трябвало да я пратя в болница, но нали знаете как е там?
- Няма да се грижат за нея като мен. - Не, разбира се.
Винаги сме били много близки с мама...
Колко време ще е нужно за документите?
- Зависи, най- напред ще ми трябват снимки.
Човекът, с който работя отсъства за уикенда.
- Спешно е! - Да, естествено,
но трябва да направя и малко технически приготовления.
Ще отседнете в хотела до Понеделник,
"Екселсиор" е недалеч от тук.
Не е нищо особено, но е удобен и ще сте в безопасност.
- Имайте търпение! - Ще отпечатате всичко тук?
- Да, всичко правя тук. - Кога ще се видим пак?
Понеделник сутринта, десет.
А може пък да се срещнем през уикенда?
- Да си побъбрим за старите времена. - Съжалявам,
ще е трудно, трябва да гледам мама.
Надявам се, че ме разбирате.
На около 300м. надолу по пътя отляво.
До понеделник, десет часа.
- Тръгна ли си? - Да мамо, тръгна си.
Някой ден ще ти сторят същото,
каквото сториха на баща ти.
Не са били те, мамо.
Те го убиха, когато им стана ненужен,
убиха го.
- Татко загина в катастрофа. - И с теб може да стане така,
знаеш твърде много, също като него.
Правиш ли още както ти казах?
Да мамо, винаги.
И няма да се поколебая да ги ползвам, ако ми създават неприятности,
така че спри да се тревожиш!
- Ало? - Колб?
Обажда се Венцер.
Успях да се свържа с фотографа.
Може да бъде тук до час и да ви снима още тази нощ.
Тази нощ?
Казахте, че е спешно и полагам усилия.
Минава полунощ.
Имаме късмет, че не е заминал, но тръгва утре сутринта.
Може да дойде още сега. Наистина мисля, че ще е добре да дойдете.
Добре, идвам.
Тогава ще се видим след час.
Какво да правя сега?
Не те искам тук, когато дойде.
- Но не мога да оставя мама. - Аз ще наглеждам "мама".
Много добър болногледач съм.
- Върни се сутринта. - Не мога ли да остана в къщата?
Ще има малко кръв.
Ами ако нещо й се случи докато ме няма?
Стига си се разправял, Венцер!
Добре.
Ще се кача само да я видя и да я успокоя.
Имаш 15 минути.
Извинете!
Бих искал да ползвам телефона.
Ще ми трябва указателя.
- Местния или националния? - Местния.
Загаси лампата.
Остави вратата отворена.
Благодаря!
...и блажен е плодът на утробата Ти, Исус.
Света Майко Божия,
моли се за нас грешните
сега и в часа на смъртта ни...
Кой е там?
Отче, меса трябва да се отслужи за моето момче.
Те убиха Виктор, сега искат да убият и моят Клаус.
Зная го, Отче.
Кой ще убие Клаус?
О. Д. Е. С. С. А.
- Къде е Клаус? - Крие се, крие се от тях.
- Къде е? - Той няма да ме остави, ще се върне.
Ако го заплашат, ще ползва досието.
- Кое досие? - Ще го... ще го ползва
От сейфа. Аз го подучих, за да се защити.
- Ще му е нужно досието? - Да, да.
- Тогава няма да посмеят да му навредят. - Мога да го взема с мен.
Клаус се нуждае от защита...
Каква е комбинацията на сейфа?
Кажете ми, аз ще взема досието.
- Телефон... - Не, не телефонният номер,
този за сейфа.
Последните четири цифри на телефона...
ЕДУАРД РОШМАН
НОВА САМОЛИЧНОСТ: ХАНС ЙОЗЕФ КИЙФЕЛ
Ало? - Сиги, слушай ме и не задавай въпроси.
Искам да направиш нещо за мен. Нещо много, много важно.
Не трябва да казваш на никой, разбра ли?
Нито на майка, нито на който и да е.
Добре, разбрах.
Да, ще очаквам с нетърпение.
Ще изкараме чудесен ден заедно! Дочуване!
- Трябваше да оставиш аз да вдигна. Кой беше?
- Майката не Петер. Ще дойде да ни види в Четвъртък.
Сиги, какво мислиш, че правиш?
Отвори вратата!
Ето едно от петдесетте.
- Всички са у мен. - Откъде ги взе?
Венцер не се доверява на "другарите" си.
Запазил ги е като гаранция, ако някой ден се обърнат срещу него.
Добре, и къде са останалите?
Пазя ги на сигурно място.
Ако ви ги дам сега, няма да съм ви нужен повече.
Ще решите вие да се заемете с Рошман,
а уговорката беше, че той е за мен.
Да, и ако се провалиш?
Погрижил съм се за това.
Ако нещо се случи с мен, веднага получавате досието.
- Като няма да ни го дадеш сега, защо дойде тук?
- Да си взема колата и дрехите. Искам 1,000 марки за разноски.
Искам и дневника на Тубер.
ХАЙДЕЛБЕРГ 9ти ЯНУАРИ
Кой е?
Аз съм, Сиги.
Има ли някой с теб?
Само носачът, отвори!
Благодаря!
Най- добре първо си разопаковай нещата.
Да, ще ги разопаковам.
Е, сега вече знаеш всичко.
Всичко, както ти обещах.
- Защо не можа да ми кажеш всичко отначало?
Защо не ми се довери?
Много ми се искаше.
Колко е часът?
Късно е, трябва да тръгвам.
Толкоз скоро?
Официалното откриване на търговския панаир на"Кийфел Електрик"
е от десет часа.
- Петер, страх ме е. - Не се бой!
Чуй ме внимателно.
Ако не се върна до утре сутринта,
или по някакви причини се забавя
искам да хванеш влака за Мюнхен.
Ето ти ключ за едно от шкафчетата на гарата.
Номерът е на ключа.
В шкафчето има папка.
С нея иди право във Виена и я предай на Симон Визентал.
Това писмо е за него. Адресът е на плика.
Ето ти също и пари.
Не гледай толкоз тревожно, това са просто предпазни мерки.
От името на "Кийфел Електрик" и Ханс Йозеф Кийфел приветстваме
нашите специални гости и представителите на пресата
на тази демонстрация на съвременните електронни технологии.
Но най- напред с гордост представяме нашите изтъкнати почетни гости,
които ще обявят откриването на този търговски панаир.
Раймонд, ако хер Дайлман пристигне, доведи го незабавно.
Добре, сър.
Остави телефона!
Махни се от бюрото!
По- напред.
Там е добре.
Да, полицията е отвън, но не се опитвай да ги повикаш.
Нямам намерение да ги викам.
Какво искаш?
- Името ми е Петер Милер, а твоето е Едуард Рошман.
Спусни завесите!
Сега и другите!
Куцаш откакто избяга на британците през четиридесет и седма, нали Рошман,
когато скочи от влака.
Наистина не знам за какво говориш.
Аз съм Ханс Йозеф Кийфел, не съм... за кого говореше?
Рига, говоря ти за Рига.
Отговорен си за убийството
на 80,000 мъже, жени и деца, хер комендант!
Нещо против да запаля?
- Ако обичаш! Правиш грешка, като не ме приемаш на сериозно, Рошман!
Приемам те съвсем сериозно.
В Рига никога не са постъпвали 80,000.
Не са дори и 70,000.
- 70,000, 60,000. При тези числа има ли някакво значение точно колко си избил?
Махай се оттам!
Точно в това работата.
Няма значение. Няма сега, нямаше и тогава.
Виж, млади човече, не знам защо си тръгнал след мен, но мога да предположа.
Някой ти е пълнил главата
с разни празнословия за така наречените военни престъпления и прочее.
Това са безсмислици, пълни безсмислици. Ти на колко години си?
Отбивал ли си военна служба?
Трябва да си.
Тогава знаеш какво е армията,
на войника му дават заповеди, а той се подчинява.
Не пита дали са правилни или не.
Знаеш не по- зле от мен, че това правех и аз, изпълнявах заповеди.
- Недей да сравняваш себе си с обикновения войник, ти си палач!
Или да ти го опиша по- точно, масов убиец, касапин.
- Не ме наричай касапин! - Изобщо не се сравнявай с войник!
Как смееш да ме наричаш касапин?!
Аз бях войник! Всички ние бяхме войници като останалите!
Вие, младите германци не осъзнавате, не искате да разберете какво беше.
- Кажи ми, интересува ме да чуя твоята гледна точка.
- Интересува те, нали? - Да, кажи какво беше?
Какво ли?
Това беше усещането да владееш света!
Защото ние го владеехме, ние германците.
Побеждавахме всяка армия, която изпратеха срещу нас.
Дълго гледаха отвисоко на нас, но им показахме!
Да, на всички показахме, че бяхме велик народ,
и още сме велики!
А ние от ес ес бяхме елитът.
Да, преследваха ни,
първо съюзниците, сега и онези грохнали стари бабички в Бон.
Защото искат да ни пречупят, да смачкат величието на Германия,
което представлявахме и още представляваме. Затова и разделиха държавата ни.
Вие, днешните млади
не осъзнавате какво е чувството да си горд, че си германец.
- Вие по никой начин не представлявате Германия, вече!
- Не? Погледни тези млади хора около себе си!
Силни, здрави, енергични. Новото поколение.
Кой мислиш направи това поколение такова?
Ние! Като изкоренявахме болните и недъгавите.
Погледни себе си,
здрав и силен, русокос, синеок.
Ето за това работихме ние.
И успяхме!
Вместо да ни упрекваш, би трябвало да си ни благодарен.
Седни на стола!
- Може и да размахваш пистолета пред мен, но всъщност с теб сме на една и съща страна.
Една съдба, един народ.
Защо ще те интересува теб, какво се е случило с шепа окаяни евреи?
Махни този пистолет, младежо и си върви у дома!
Казах сядай!
Сложи си ръцете върху облегалките!
- Знаеш, през четиридесет и пета Германия бе напълно разбита,
а вече се изправяме отново. Бавно и сигурно.
И знаеш ли как се постига това?
С дисциплина, дисциплина и управление!
Желязна дисциплина и управление с твърда ръка, колкото по-твърда, толкова по-добре.
Виждаш ли всичко това,
къщите, имотите, "Кийфел Електрик"?
Бълваме мощ и сила всеки ден.
Моята фабрика и стотици като нея. Кой мислиш е постигнал това?
Ние! Наблегни на фактите, млади човече!
Би трябвало да си по-реалистичен,
да признаеш практически на какво дължим това днес.
- Каквото и благополучие да е постигнала днес Германия,
то се дължи на милионите трудещи се, които през живота си не са убивали никого.
Безсмислици, пълни глупости!
Спомняш ли си човек на име Таубер?
- Кой? - Соломон Таубер.
Германски евреин,
един от твоите затворници в Рига. Помисли, Рошман!
- Не мога да помня имената на всички затворници.
- Той умря в Хамбург през миналия Ноември,
отрови се с газ... слушаш ли ме?
Трябва ли?
Да, трябва.
Добре, слушам те.
- Остави един дневник. - И за това ли дойде?
Заради дневника не един стар евреин?
Дневникът на един мъртвец не може да бъде никакво свидетелство.
- Има една дата в този дневник, за която искам да ти припомня.
Нещо, случило се на доковете в Рига
на 11-ти Октомври 1944.
Е и какво? Онзи човек ме нападна,
не се подчини на разпорежданията ми.
Имах пълното право да отнема кораба.
Това ли е човекът, който уби?
- Откъде да знам? Било е преди 20 години. - Този ли беше човекът?
Добре, това беше, и какво?
Той беше мой баща.
Твой баща...
Значи изобщо не си дошъл заради евреите.
Разбирам.
Не, не разбираш!
Това, което ти и тези като теб сторихте с онези хора,
отврати цялото човечество,
но сега съм тук заради баща си. - Откъде можеш да знаеш?
Как може да си сигурен, че човекът, описан в дневника
е точно баща ти?
- 11-ти Октомври, същата дата, същото място.
Рицарският кръст с дъбови листа, най- високото отличие
за храброст на бойното поле. Малцина капитани са го носели.
Същият ранг, същият медал. Същият човек.
Не си спомням...
Няма да ме убиеш, не можеш.
Нарече ме "касапин",
ако сега ме убиеш, нали и ти се превръщаш в такъв,
каква ще е разликата?
Че аз няма да убия човек,
ще убия един... - Виж, бил съм комендант
само до Ноември 1943, после дойде друг, Краузе.
След мен встъпи Курт Краузе.
Той извърши всички тези убийства, не аз! - Знам какво си правил, Рошман.
- Чуй, съгласен съм с теб, това са ужасни неща,
но не съм ги сторил аз. Аз дори не умея да стрелям точно.
Ако ме убиеш, ще убиеш погрешен човек.
Отвращаваш ме!
Казвам ти, това бе дело на Курт Краузе.
- Защо не излезеш и не го кажеш пред германския народ, Рошман?
- Ще им го кажа! - Не си струва да хабя куршумите по теб!
- Дори имам доказателство, което потвърждава думите ми.
Писмото на една жена от Ню Йорк.
Командвах там само 11 месеца и не е имало нито едно обесване
или разстрел за това време...
Защо...
Бях задържан за 3 седмици, след това ме пуснаха.
Останах объркан, никакви сериозни обвинения не бяха повдигнати към мен.
Не знаех докъде са стигнали нещата в мое отсъствие.
Подробно воденият архив на Венцер предизвика незабавни действия
и много бивши високопоставени нацисти отидоха на съд.
През първата седмица на Февруари 1964
изследователската лаборатория на "Кийфел Електрик" изгоря до основи.
Предполагаем палеж, макар и да не бе доказано.
Ракетите на Насър така и не литнаха.
Най- после през пролетта, старият Маркс се озова
във възпоменателния храм край Йерусалим, за да каже една молитва
за душата на своя добър другар Соломон Таубер.
"Не изпитвам горчивина или омраза към немския народ.
Не всички хора са лоши, лошите са единици...
Ако след смъртта ми този дневник бъде открит и прочетен,
моля, нека някой скъп приятел да изрече един Кадиш за мен!"